GOSPOD LINK V ISKANJU IZGUBLJENEGA DOMA
Ta čaj je hladen, g. Lint. –Oprostite, gospod Lionel.
Hladna noč je in daleč od obale sva. –Pst! Slišite to?
Ja. Idealen kraj. Delo imava. Naj se slišijo dude.
Zelo dobro. Dobro, pa gremo.
Mislite, da bo delovalo, gospod?
Pravijo, da glasba pomiri še tako divjo zver g. Lint.
V tem primeru nisem prepričan. –Imate kamero pri roki? To je nujno.
Pod vašim sedežem, gospod. –Dobro.
Naj se fantje v klubu norčujejo, ko jim pokažem nesporen dokaz.
Moral bi se pridružiti vojski.
Gospod Lionel?
Darwinovi ščinkavci! Resnična je! Vedel sem. Vedel sem.
Je pa ognjevita, kajne? Primi to.
Dobro.
Malo na desno, prosim. –Ne!
Ne, ne, ne. Mojo desno. Tako, tako. In kaj rečemo? –Na pomoč!
Ne, g. Lint. Kaj še rečemo? –Roke mi krvavijo!
Lahko rečemo "sir"? –Prosim!
Skoraj.
Mesojedec.
Zresnite se, g. Lint. Nobene škode ni.
O, jebelacesta.
Odpoved dajem! Tega ne prenesem več. Nočem!
Mrcvarila vas je prazgodovinska jezerska pošast.
Koliko ljudi lahko to reče? –Nihče. Ker so vsi mrtvi!
Mislil sem, da ste iz bolj trdega testa. –Kaj je narobe z vami?
Človek sem! –Ja, eden od več kot milijarde in pol.
Tisto bitje, po drugi strani,
pa je edinstveno. Mar ne vidite? –Povsem dobro vidim.
Ni čudno, da nihče ne zdrži z vami. –Ostanite, g. Lint.
Poskrbel bom, da vas ne bo znova pojedel. Obljubim.
To ste rekli že zadnjič! –Če hočem, da bi me pustolovska skupnost jemala resno,
moram priskrbeti dokaz, ja.
Ne bi se smel zanašati na te sodobne kamere.
Vrnila se bova in priskrbela resničen dokaz. Lahko... –Ne bova.
Gospod, znajdite se sami.
Ti zlomka.
"Dragi g. Lionel Frost, kot slavnega iskalca mističnih bitij,
"vas bo morda zanimala moja ponudba.
"Lahko vam razkrijem še neodkrito bitje, imenovano Sasquatch.
"Sledite progi ob Old Kemp Creeku v državi Washington in našli ga boste.
"Resnično sem resen in...
Verjamem, da ste tudi vi."
Old Kemp Creek, sem vedel. Igra že teče!
Teče! Ker je... Točno.
KLUB VELIKAŠEV, UGLEDNA DRUŽBA PUSTOLOVCEV, RAZISKOVALCEV
IN VELIKIH MOŽ, SAMO ZA ČLANE
O, vi ste. Imam stroga navodila, da ne smem... –Ja, ja, dobro, hvala.
Stal je pred mano in uprl vame svoje zlobne barbarske oči.
Slišal se je le veter, ki je zavijal skozi njegovo travnato krilo.
V trenutku sem se spustil na koleno, z roko segel v hlačnico,
izvlekel pištolo, ki sem si jo skril ob stegno,
mu nameril naravnost med oči
in padel je hitreje, kot lahko rečete "bog živi kraljico".
Kako vam je to všeč? –Plemenit boj.
Na srečo ni bil oborožen. –Kaj se je potem zgodilo?
Nisem še prišel iz gozda. Še zdaleč ne.
Edino, kar mi je še stalo na poti je bilo... –Gospod Lionel Frost!
Gospodje, prinašam vznemirljivo novico.
Lovec na pošasti je. –Ta klub je le za člane.
Kaj je tokrat, Frost? Si nam prišel povedat o Nessie?
Lord Piggot–Dunceby.
Nam boste pokazali dokaz, ki ste ga našli v jezeru?
Precej obetajoča ekspedicija je doživela obžalovanja vreden zaključek.
A nisem tu, da bi objokoval preteklo smolo. Tu sem,
da bi razkril svoj zadnji in nadvse mikaven podvig.
Spet začenja. –Odnehaj že.
To je odlitek orjaškega, nečloveškega stopala.
To je veliko stopalo. –Gotovo je velik možak.
Ena od ducata zapisanih izjav prič o skrivnostnem bitju.
Bi hoteli?
Orjaški, kosmat in hodi pokonci.
Ni opica, ne človek, ampak člen med njima.
Ja, mnogo imen ima.
Skookum, Rougarou, Tse'nahaha, Loo Poo Oi'Yes
in v mešanem izvoru halkomelemskega dialekta najbolj znan kot
Sasquatch. –To se že ne bo prijelo.
Ponujam vam bežen pogled na legendarno bitje, izgubljeno v času in dokaz,
da človekovi predniki primati niso le visoke zgodbe in domišljijski leti,
ampak so živi in zdravi, tu, v Novem svetu.
Kdo bi si mislil. –Jaz že ne. –Traparija! –Ampak pomislite.
Dokaz o človekovem primitivnem predniku, manjkajoči člen!
Ne, gospod, ne bom mislil na to.
Ozrite se. Stojite pred najuglednejšimi raziskovalci sveta.
Člani tega kluba so prečkali oceane, ukrotili džungle, osvojili najvišje vrhove.
Poklali smo brezbožne in divjake po svetu naučili britanskih manir.
Vi, gospod, bi se radi norčevali iz nas. –Ne, ne, rad bi se vam pridružil.
Odkritje tega bitja mi gotovo zagotavlja mesto med vami.
Kaj pravite?
Pravim, da smo potomci velikih mož, ne velikih opic.
Jaz pa pravim, da se motite.
Kaj?
Mislim, da sta oba neločljivo povezana in... –Kaj mi je rekel?
Mislim, da je rekel, da se motite. –Dovolj sem slišal.
Vaše besede so ničvredne.
Moja beseda je vse. Koliko je vredna vaša?
Kako, prosim?
Dam vam besedo, da se bom vrnil z dokazom o tem bitju,
v zameno boste priznali, da se motite
in mi odobrili članstvo, da bom končno tam, kamor spadam.
Ne spadate sem in ne bo vam uspelo.
V tem primeru nimate kaj izgubiti.
Dobro. –Boste prisegli? –Bom.
Potem mi pa oprostite, ker odhajam, mnogo priprav me čaka. Hvala.
Do našega prihodnjega srečanja, gospodje.
To so hudi časi, Collick. Elektrika, volilne pravice, evolucija.
Smo na robu brezna.
Ja, zapomni si, in tla pod nami nam spodmikajo ti novodobni misleci.
Spremenili bodo svet in v njem ne bo prostora za meni podobne.
A, gospod, Frostovi lahkomiselni podvigi so običajno neplodni.
Ne more dobiti te stave. –Nič ne bom tvegal!
Ne, postaviti se moram za vso civilizacijo.
Kako boste pa to storili, gospod?
Najel bom morilca, da ga ubije. –Ja, to bo zadostovalo.
USTAVI GOSPODA LIONELA FROSTA, NAGRADA ZA TRAJNO USTAVITEV
VELEBLAGOVNICA
Pozdravljeni.
Stoj, prosim!
Prosim, počakaj!
Še vedno je tam.
Oprostite, mislim, da se mi je nekaj zataknilo v...
Takole... V grlu.
Lešnik ali poljska miš ali kaj takega, ne vem.
A nakladam? Malo sem živčen, po pravici povedano. Jaz...
Gospod Lionel Frost, sklepam. Pozdravljeni.
Ne morem verjeti. Govoriti znaš.
Ja. In tudi pišem.
Moj lepopis ni ravno dober, ampak, saj veste, gibljivi palci in debeli prsti.
Kako lahko govoriš? –Dobro vprašanje. Kako lahko govorim?
Najprej sem gledal. Poslušal. Pozoren sem bil.
Učil sem se, kradel knjige, tu in tam kak časopis.
Stari vrač v dolini mi je malo pomagal. Ne le to, še šah me je naučil.
Pametni vrač. –Ne ravno. Vsakokrat sem ga premagal. Zanič igra.
In goljufa. Goljuf je. –Točno tak si, kot sem si predstavljal.
Dva metra in pol visok, obseg prsi 1,7 metra,
težak 295 kilogramov. –Jaz bi rekel bolj 285.
Zaradi dlake sem videti težji. Malo varljiva je. To je lahko neprijetno.
Poglej si velikost te stopalnice. –Počasi, gospod! Vaše roke!
Te smem povohati? –Ja, seveda.
Pred kratkim sem se kopal. Dva tedna nazaj v potočku.
Torej, če bi... Saj niste pili iz potoka, kaj?
Izredno. Čakaj, poklical si me po imenu. Kako to, da me poznaš?
Jaz sem vam pisal.
Ti si to napisal? Povabil si me sem, da bi te odkril?
Odkrili... Ne, ne, ne. Povabil sem vas, da bi mi pomagali.
Kar semkaj.
Tako mi je nerodno. Oprostite zaradi smrada. Nimam pogosto gostov.
Nikoli. –Smem vprašati, kako si me našel?
O vas sem prebral vse. ČUDAŠKI PLAYBOY ZAPRAVIL
DRUŽINSKO IMETJE
G. LIONEL FROST JE NOR, PRAVI KRALJEVA DRUŽBA
Ta mi je najljubši. POHOTNI ARISTOKRAT...
Ne smeš verjeti vsega, kar prebereš. Greva naprej.
Potrebujem nekoga, ki pozna divje kotičke sveta,
nekoga, ki verjame v moj obstoj, a me ne želi ustreliti.
Saj me ne boste ustrelili, kaj?
Bi mi pojasnil, kaj točno hočeš od mene?
Odpeljite me stran od tod.
Osamljen sem.
Vaš svet se veča, moj pa počasi izginja.
Tu mi ni nič več ostalo.
Leto za leto prehodim te gozdove, a sem zadnji.
Nimam nikogar moje vrste, s komer bi živel, nimam družine.
Res, nikogar.
Ampak...
Zelo daleč stran, na drugi strani sveta, govorijo o tem bitju, snežnem človeku.
Jeti? –Poglejte tole. Mislim, da so jetiji moji sorodniki.
Moje sorte so.
Rad bi še v ta mrzel kraj in jih poiskal. In potem...
Ne bi mi bilo treba do konca življenja živeti sam.
Me lahko odpeljete tja?
Prosim.
Odpeljem naj te v Himalajo? Ne morem.
Ja, lahko. Če kdo, me lahko vi. Vi ste velik človek.
Ponudba je mamljiva, priznam.
Moraš razumeti, da sem prišel, da bi našel dokaz o tvojem obstoju.
Moje dobro ime je odvisno od tega. –Kakšen dokaz?
Nesporen dokaz tvojega obstoja, da nasprotnikom dokažem, da se motijo,
vzorce dlake, zobe, odrezke nohtov, iztrebke.
Vse to imam. Zdi se pošten dogovor.
V tem primeru, zakaj pa ne? Spravil te bom tja, kamor spadaš.
V zameno boš ti mene spravil, kamor spadam jaz.
Dokazal bom obstoj ne le ene, ampak cele evolucijske veje manjkajočih členov.
Zamisli si te časopisne naslove. –Vau, mislite resno? Me boste odpeljali tja?
Seveda. Dam ti besedo. –Prav. Katera je?
Kaj? –Vaša beseda. –Ne, tako se reče. –Sliši se dobro. Katera je?
Beseda, dragi prijatelj, je zaupanje.
Zdaj hočete kakec? –Ne, kasneje bo v redu.
In kako naj te kličem? Če bova potovala čez pol sveta, potrebuješ ime.
Nikoli ni bilo nikogar, ki bi mi dal ime. –To ne bo šlo.
Mislim, da še imam papirje svojega služabnika g. Lemuela Linta.
Spremeniva T v K in imava popolno zgodbo za krinko.
G. Link.
Razumeš, kot manjkajoči člen.
Čakaj, ne razumem. –V redu.
Lotiva se posla. Veliko dela imava. –Ja, gospod, kje bova začela?
Z delom pokojnega Aldousa Fortnighta.
Delila sva si isto zaposlitev, bi lahko rekli.
Da, pred njegovo prezgodnjo smrtjo. Čuden tič.
Primatolog, nagrajeni pesnik, občasni branilec NK Blackeat.
Mi je že všeč. –Večino svojega življenja je iskal izmuzljivega jetija.
Najboljše pa je, da je narisal zemljevid.
Smem nekaj vprašati... –Ja?
Misliš, da nama ga bo vdova g. Fortnighta kar tako dala?
Ne skrbi, g. Link. Adelino prepusti meni.
Vidva se torej poznata.
To pa lahko ponoviš.
Prav, vidva se torej poznata.
Hočem reči... Z Adelino sva bila več kot le znanca.
Rekel sem "Oh", kot da bi vedel, o čem govorite, a ne vem.
Pozabi. Lepo po vrsti. Naspala se bova in najedla.
Komaj se poznava.
Tu?
V redu sem, počakal bom zunaj. –Neopazna bova in do jutra se bova pobrala.
Ne morem tja noter. –Tak kot si, že ne.
Morala bi zakriti vsaj tvojo... Skromnost.
Tole si nadeni.
G. Lionel, bojim se, da to ne bo delovalo. –Daj, no,
Mislim, da imajo tam notri vsi kosmate členke in slabo higieno. Vklopil se boš.
Oprostite.
Kaj boste?
Potrebujeva prenočišče. In skodelico čaja s kapljico mleka.
Naj se ne namaka predolgo. Lepa hvala.
Nič ne bom.
Lionel Frost.
G. Lionel Frost, pravzaprav.
Zdi se mi, da ste v premoči. –In tako mi je všeč.
Willard Stenk. Me veseli. –Ja, Stenk, poznam vaše delo.
Od tu do Bornea ste izsledili, ujeli in zaklali vsako redko bitje.
Še zardel bom. –Kolikor vem, se vam eno izmika že več kot 30 let.
A res? –Sasquatch vas je očitno premagal, g. Stenk.
Sasquatch?
Če misliš, da bi ti lahko opravil bolje, Frost, si zmešan.
Slišiš? Totalno prismojen.
Hov. –Ne, ne more biti res.
Bojim se, da je lahko. In tudi je. In ti nisi. Jaz pa sem.
Njam, čudovit si.
Lahko počakate trenutek? Neprijetno mi je.
Niti besede ne verjemi. Raje bi te videl nagačenega ali tvojo glavo obesil na zid
ali morda tvoje stopalo uporabil za stojalo za dežnike.
Kaj... Ne, hvala!
Moram se zbrati. To je že bolje. Na žalost, g. Lionel,
opravek, za katerega so me najeli ni delo za bedake.
A tako? –Lep znesek so mi plačali, da se vi in ta stvor
ne vrneta v civilizacijo.
Dober plen. Dve legendi bom ujel v enem dnevu. –Ne bi računal na to.
Lahko bi vedel, da bo Piggot–Dunceby poslal svojega steklega cucka,
da zanj opravi umazano delo.
Brez zamere, Frost.
Razen te.
Imate vse pod nadzorom, g. Link? Takoj se vrnem. –Prav.
O, ne, ne boš.
Oprosti, punca.
Presneto.
O, fant. Zaradi tega bo notri grozen prepih.
Brez skrbi g. Link. Ne bova ostala.
Kot kaže namerava Piggot–Dunceby na vsak način ogroziti moj uspeh.
Pohiteti morava v Santa Ano v Kaliforniji.
Lord Piggot–Dunceby! Lord Piggot–Dunceby, telegram! Dobili ste telegra...
Od Stenka.
Ne. Ne more biti res. –Ne.
Nihče ne sme izvedeti za to. Še bolj se moramo potruditi, Frostu ne sme uspeti.
Javi Stenku, naj mu sledijo. Do konca sveta, če je treba.
Razumeš? Do konca sveta!
Zelo dobro, Collick. Zdaj pa teci.
Tečem, ja, tečem. Samo tečem.
POŠAST JE RESNIČNA
Vsi na vlak!
Kako je g. Fortnight umrl? –Pokopal ga je plaz v Hindukušu.
Ni vedel, kaj ga je zadelo. –Au!
Bi rekel, da sneg na njegovi glavi. –Ni končal svojega iskanja in tako je umrl.
Tu se počutim utesnjeno.
Vrti se mi. Sem bled? Počutim se bled. –Ne vznemirjaj se, ne smeš biti vpadljiv.
Neprijetno mi je krasti moške obleke. –Nag pa ne moreš hoditi naokrog.
Ne spodobi se. –Ja, ampak ali sem mu moral ukrasti še spodnje perilo? Zdi se nekoliko...
Saj sem ga obrnil okoli, ampak... Je vroče tu notri?
Mislim, da potrebujem zrak. –Dobro, na hitro odpri ok...
No. –To je že bolje.
Semkaj, prosim. Senjora običajno ne sprejema gostov.
Jaz tudi ne. Verjetno zato, ker moja jama smrdi po dr... –Morda bi raje počakal tu?
Skušaj ne puščati dlake po kašmirju.
Vi puščate dlako?
A prav razumem?
Potoval boš okrog sveta vse do Himalaje
in iskal to legendarno bitje.
Za to potrebuješ zemljevid, ki ga je moj dragi mož držal v roki,
ko so njegovo ubogo truplo potegnili iz ledu gore, ki ga je ubila.
Ja, tako je.
Je to vse, kar mi boš rekel?
Sem kaj izpustil? –Tvoj prijatelj je bil.
Seveda, kot brat mi je bil. –Niti na njegov pogreb nisi prišel.
Slovesa so tako zapletena.
Ti in Aldous... Kaj se je zgodilo z vama?
Daj, no, Adelina. Mislim, da poznaš odgovor.
Med nama je bilo konec, Lionel.
Aldous mi je stal ob strani, kot mi ti nikdar nisi. –Kakšna sreča za vaju.
Zdajle te še gledati ne morem.
To. –To? –To, to, Adelina.
Ni se treba razburjati. Kako občutljivo bitje.
Žalosti me, da si sama v tej stari hiši, obdana s spomini na davno izgubljene čase.
Kot nesrečna ptica, zaklenjena v kletki.
Vedno si bila tako živahna, ognjevita, opojna ženska.
Nehaj! –Au! –Kaj je narobe s tabo? Misliš, da sem slepa?
Tu si, ker nekaj hočeš in misliš, da me lahko očaraš in mi laskaš,
jaz pa bom storila, kar želiš.
Ja. –Ne! –Ne.
Bi lahko šla še enkrat skozi?
Isti stari Lionel. Oči imaš le za svojo legendo, za Lionelovo nagrado.
Izgini iz moje hiše. –Adelina, čisto narobe si me razumela.
Vidim, koliko ti moževa zapuščina pomeni.
Nikoli ne bi hotel priti do zemljevida z neiskreno ukano.
Ne. Plačal ti ga bom.
Ven! –Pridite, g. Link.
Ven iz moje hiše!
Ven! Ven iz moje hiše! Izgini!
Saj ne bova vlomila, kaj? To je nezakonito!
Prosim lepo, g. Link, to je vendar Amerika.
To si nadeni.
G. Lionel, oprostite. Imate številko večje?
Mislim, da mi je ušla nitka.
Na glavo! To je preobleka. Nisva prišla izvajat burleske.
Samo pozabi na nogavico.
Na. Vrzi to vrv prek zidu.
Kaj si storil?
Kako to mislite? Vrv sem vrgel prek zidu.
Nisem mislil cele. –Tega niste rekli. Vse jemljem zelo dobesedno. –Kaj ne poveš?
Saj povem. Pravkar sem povedal. Me nič ne poslušate?
Kaj bova pa zdaj? –Rekli ste naj vržem vrv čez in sem jo. –Zakaj pa še tega ne vržeš?
Prav.
Prav, nič zato. Moral boš splezati na zid in me potegniti gor.
Plezanje mi ne gre. –Za božjo voljo. Seveda ti gre. Poglej svoje roke.
Dober argument. To je dober argument. Dobro.
Bravo. –Hvala.
Pohiti že. Preveč hrupa povzročaš.
Au! Oprostite.
Ga lahko dvigneš?
Mislim da. –Spravi ga do okna in ga vrzi v grmovje. Jaz bom stražil.
Kaj delaš?
Samo trenutek, prosim.
Skoraj sem že tam.
Nehaj. Nehaj.
Je kak problem? –Ne bi še zaigral na trobento in zapel himne, ko si že pri tem?
Lahko poskusim. Ampak nimam trobente.
In te pesmi ne poznam najbolje. Čakaj... Nočete, da to storim. Spregledal sem vas.
Sem vedela! Grozna tatova!
Poštena ocena.
Lionel!
Ja!
Lionel Frost! Vem, da si ti.
Sploh nočem vedeti, kako si prišel do tega.
Nuno sva okradla. –Draga moja, mislim, da ste se zmotili.
Imaš prav, jaz sem.
Kako si vedela?
Vrni mi možev zemljevid. –Adelina, mislim...
Nekdo strelja nate in to nisem jaz.
Si tudi od njega kradel?
Res nimava časa za to. Nameravava priti v Himalajo
in za to rabim tvoj zemljevid. –Ne tako hitro. –Prosim, Adelina.
Zakaj bi ga ti potrebovala? –Zaradi nečesa, kar si mi rekel.
Čas je, da ta nesrečna ptička...
Odleti iz svoje kletke.
–Adelina? –Tako je, g. Lionel Frost.
In tvoj veliki kosmati pri... Oprosti, kdo je to?
Kasneje ti pojasnim. –Vseeno mi je. Bistvo je, da grem z vama.
Nimam pravice glasovanja, kajne? –Niti slučajno. –Dobro, prav.
Hitro! Moramo gor. Vlak odhaja!
Kaj? Zamudili ga bomo? –Sprememba načrta. Tej barabi moramo pobegniti.
O, ne, ne boste.
Za mano. Najti moramo drugo pot. Ne smemo zapravljati časa.
Iz New Yorka lahko gremo v London in prek Evrope potujemo z vlakom.
Naprej v Indijo in od tam
je lepa pot do vznožja Himalaje
in naše končne destinacije, Shangri–La.
Shangri–La? Ne!
Ne morem verjeti. O moj bog, to se sliši... O moj bog. To je super!
Saj ne more biti res... Kaj točno je to?
Je to kraj?
Mnogo imen je nosil.
Shambhala, Agartha, Dolina modrega meseca.
Legenda pravi, da je ta kraj nenavadno lep.
Raj na zemlji, kjer se človek nikoli ne postara.
Pravzaprav je Aldous verjel, da ta zgodba čisto ne drži.
Verjel je, da v dolini ne živijo ljudje, ki se nikoli ne postarajo,
ampak ljudje, ki se niso nikdar razvili.
Zgodnji človek. –Kot sem jaz? –Kot si ti.
Ja. Ja, tako je.
Neodkrita civilizacija jetijev,
ki živijo in cvetijo v osami.
Malo verjetna zgodba, a mislim, da je imel prav.
In sledil bom njegovim stopinjam vse do nagrade.
Na tem zemljevidu ne vidim poti v Shangri–La, le navodila poti do Gamuja.
Kaj je to? –Ne kaj, ampak kdo.
Mislili so, da je točen položaj mitološke doline izgubljen,
a Aldous je spoznal... –Aldous, Aldous. Oprosti, jaz sem na vrsti. –Nadaljuj.
Aldous je spoznal gorskega vodnika Gamuja, ki je poznal skrivne poti po gorah.
Verjel je, da če najdemo Shangri–La, bomo našli jetija.
Ja, in potem, g.Link, se boš končno pridružil svojim izgubljenim bratom.
Globoko v sebi sem miren,
ampak ali smem od vznemirjenja malo zarjoveti?
To je bilo zabavno. –Ja, ne veselimo se preveč, prav?
Res si nisem mislila, da je to mogoče.
Pa vendar si tu pred mano.
Ne morem verjeti.
Vsa ta leta je moj mož to iskal.
Želim si, da bi bil tu, da bo to videl. –Uboga Adelina.
To ne pomeni, da sem s tabo zadovoljna. –To je pa res pretirano, moram reči.
Vesta kaj? Jaz bom samo zelo dolgo strmel skozi okno.
Poglej, poglej. Kaj je to, nebo?
Pohitita že. –Potrpljenje.
Ne vidiš, da je ubogi g. Link živčen?
Večje skrbi ima, kot je vkrcanje na to ladjo. –Kaj hočeš reči?
O, Adelina.
Da bom jasen.
Lovec, ki nam sledi, ne bo zlahka odnehal.
Brez dvoma nam je še vedno na sledi.
Če nas ujame, te bo ustrelil, odrl in iz tvojega kožuha naredil preprogo.
In če se to zgodi, potem...
Potem nimam nobenih možnosti, da dobim stavo.
Lionel! Moj bog.
Stenk jim je sledil na tovorni parnik za London.
Dostavil vam jih bo pika, pika, pika, žive ali mrtve, klicaj.
Najemi morilce. Podkupi uradnike.
Takoj, ko ladja doseže kopno, jih bomo čakali.
Naprej.
Kaj pa zdaj hočeš? –Kaj praviš na premirje?
Pa naj bo.
Mislil sem, da bova sprostila ozračje. –Moje ozračje? Ne, ne. Moje ozračje je čisto.
Ampak g. Link? Mislim, da je njegovo ozračje precej nasičeno.
Zelo te ceni, Lionel.
Res verjame vate, ti pa tako slabo ravnaš z njim.
Povej en primer, da sem slabo ravnal z njim. –Dregaš ga s palico,
tvoje torbe nosi, kot da je tvoj sluga.
Govoriš mu, da smrdi kot moker pes. –Rekel sem en primer.
Vedno daješ sebe na prvo, njega pa na drugo mesto.
Adelina, to preprosto ni res.
Res tako misliš o meni? –Ja.
Počakaj no malo...
Ti pa nič ne čakaš.
Morda je čas, da stopiš v drugo smer.
Sanja se mi ne, o čem govoriš.
Poglej ga. Njegovo upanje leži v tvojih rokah, Lionel.
Pogovori se z njim.
Se ne moreš ti? –Pojdi ali pa te vržem čez krov.
Pojdi.
Gospod Lionel. Jaz... Samo na svež zrak sem šel.
Zdi se, da si v skrbeh, g. Link.
G. Lionel, ste si kdaj kaj tako močno želeli, da vas je notri bolelo?
Kot vetrovi, le bolj žalostno.
No... Ja.
Pravzaprav sem si.
Odkar pomnim, sem...
Želel sem postati velik raziskovalec, spoštovan po celem imperiju.
Ni se ravno tako izšlo.
Ne še. A nekega dne.
Ja, nekega dne se bodo ljudje spomnili mojih dejanj
in poznali moje ime.
Seveda bodo. Vaše ime bo zapisano v zgodovino kot ime največjega raziskovalca.
Največjega gotovo ne.
Vi vsaj imate ime.
Svoje, mislim. Mislim, da g.Link ne šteje.
Potem bi to morda morala popraviti.
Kako to mislite? –Ime si moraš izbrati.
Ime, ki ti nekaj pomeni.
Ja, morda ime nekoga, ki se te je v življenju dotaknil... Tukaj.
Moje bradavice? –Srca. Tvojega srca. –O, ja.
No, pred nekaj leti so v gozd prišli živet iskalci zlata,
da bi preizkusili svojo srečo v gorskih rekah.
Nekega dne, ko so nabirali jagode, so prišli blizu moje votline.
Videli so me in so samo stali tam.
In ko sem jih pogledal,
niso kričali in zbežali, kot večina ljudi, samo...
Samo nasmehnili so se. In ta nasmeh mi je veliko pomenil.
Popolno. In kako je bilo iskalcu zlata ime?
Susan.
Su... Susan? –Ja, Susan. Tako bi mi moralo biti ime.
Torej je bila to iskalka? –Ja, tako je.
Potem je to dekliško ime.
No, ja, jaz...
Pristaja ti.
Zdaj morava pa počivati.
Dolga pot je pred nami, a zagotavljam ti,
prišli bomo v Himalajo in našli izgubljeno jetijevsko civilizacijo, ta Shangri–La.
Našli bomo tvoj dom.
Lahko noč, Susan.
Susan.
Vau, po moje je bilo to popolnoma nesebično.
Adelina? Kaj je narobe? Si ostala brez besed?
Stenk! Pusti jo. Pome si prišel.
Roke tja, kjer jih lahko vidim.
Daj mi...
Pusti mojo pištolo! –Lionel, pazi! Pusti ga!
Hej, ti! Ne dotikaj se ga.
Na pomoč!
Zdaj te pa imam.
Ne dosežem! –Reševalna boja! Vrzi reševalno bojo. –Prav.
Kaj...
To je pa nekoliko pod pasom, ne? –Kaj?
O, bog. Dobro.
Imam vas!
Tukaj!
Pomagaj!
Lahko malo počakaš? –Saj čakam.
Tu sem!
Pošast! In nemočno dekle ima.
Pošast? –Nemočno? –Dajte jih! –Gremo!
Sem!
In g. Link, prosim imej oblečene hlače. Priden fant.
O, sranje. Šefu to ne bo všeč.
Ste prepričani o tem, g. Stenk?
Ja, cel izgubljeni svet, je rekel.
Veliko stopalna bitja, do koder ti seže oko.
Ne! Tega ne bom dovolil.
To je posmehovanje človeku. Farsa civilizirane družbe.
To igro bom končal, pa če bo to zadnje, kar storim.
Glede na vse je kar dobro prenesel.
Pridi, g. Link. Smo korak pred našim nasprotnikom in naj tako ostane.
Pri tem pa lahko uživamo v razgledu.
Bomo čoln še potrebovali?
Na svetu je toliko lepih stvari. –Ja.
Lionel, poglej. –Izredno.
Kot v starih časih, ne? –Ja.
Ja. Sasquatch je nekaj novega.
Popolnoma je izmučen.
Dolgo pot je opravil. –Mislim, da smo jo vsi.
Dobro jutro. –O, Lionel.
Kolega, bi malo popustil prijem? Roke mi mrtvijo.
Kaj se dogaja? Smo že skoraj tam?
Skoraj, Susan.
Kmalu boš v snegu užival z velikimi kosmatimi opičjaki.
O, fant, kot v sanjah.
Ja, to je to.
Ampak, Lionel...
Kam pa potem?
Potem se bomo zanesli na moje obsežno antropološko znanje
in moje ostro oko za lokalne običaje.
Razumete angleško?
Ja. Živijo, živijo. Oprostite, gospod.
Bi nam pokazali pot do Gamuja?
Razumete? Ga... mu?
Anglež v tujini.
To je pa malo nesramno. Rekel sem, da je nesramno.
Sledimo neuhojeni poti po Himalaji, g. Link. To je le lokalni pozdrav.
Me je veselilo! Pazite nase.
Iščete Gamu? Moja babica je. Peljala vas bom k njej.
Moram vas opozoriti, da ne mara obiskovalcev.
Stara je, nesramna in ima rada samoto.
Muuuu.
Prosim, nikar ne omenjajte piščanca.
Piščanca? –Ja, prosim. Nikoli nikdar ne omenite piščanca.
Seveda ne. –Razumemo. –Nobenega piščanca.
Pozdravljeni, častitljiva Gamu. –V čast nam je. –Kaj je s piščancem?
O čem govori?
Oprostite, kaj je to? –Jakova čorba.
Ne, hvala. Ne jem mesa. No, jem slanino in veverice in piščanca.
Ne piščanca. Jem ribe. Rekel sem ribe. –Ne smemo žaliti gostiteljev, g. Link. Jej.
Njam, slastno.
Gamu...
Bi morda lahko poskusili malo vašega čaja?
Izdelujem ga iz jakovega masla.
Imate kaj, kar ni iz jaka? –Jaki so naše življenje.
Jak daje mleko, meso, obleko in je naš prijatelj.
Nenavadna cvetica. –Tudi vonj ima čuden.
Tisto ni čaj. –Ne? Kaj pa je? –Dung, gorivo.
Jak? Jak, seveda.
Piškotek?
Res jih ne bi smel jesti, ampak so tako dobri.
Gamu, če smem...
Daleč smo pripotovali, da bi našli izgubljen kraj v gorah.
Kraj, za katerega mislim, da ga poznate.
Nekateri mu rečejo... Shangri–La.
Kraj, ki ga iščete, ni izgubljen.
Skrit je po lastni izbiri.
Morda so izgubljeni ljudje, ki ga iščejo.
Torej veste zanj? –Ja, vem.
In vem, da to ni kraj za človeka. To ni kraj za vas. –Ne.
Zame je.
Babico si mi ubil! –Hitro, nekdo ji mora dati umetno dihanje.
Ti si pravi za to.
Kakšen je moj zadah?
Še enkrat si jo ubil!
Motila sem se.
Prav je, da ga odpeljete k njegovi vrsti, kamor spada.
Torej nas boste vodili? –Gotovo se šalite.
Svoji vnukinji bom dala navodila.
Odidite! Ven! Ven iz moje hiše.
Lepo sem vas vprašal, a vas ne bom še enkrat.
Povejte nam, kar ste povedali njim!
G. Stenk, tega ste se lotili čisto narobe.
Ne smete groziti nemočni starki.
Kaj pa piščancu? –Kakšnemu piščancu? –Ne, groziti morate njenemu nemočnemu vnuku.
Sem!
Brat!
Kdo si, ki prihajaš pred nas? –G. Lionel Frost.
In če smem vprašati, kako to, govorite tako dobro angleško?
Kako to, da vi govorite tako dobro angleško?
Na Etonu sem se šolal, očitno. –Kako veste, da ne govorim jetijevsko?
Ker... Glejte, ne vem, kam nas tole pelje.
Je kaj narobe, če ostanemo, kjer smo?
Ali vedno odgovarjate z vprašanji? –Ne vem. Odgovarjam z vprašanji?
Vprašanje imam za vas. Zakaj ste nas privedli sem pred konico sulice?
Orožja nimamo za grožnje, temveč za obrambo.
Zaradi tega ni nič manj ostro. –Govorite modro. –Le dejstva navajam.
Pogosto je to isto. –No, resnica je sledeča.
Ne iščemo slave ali bogastva.
Nismo prišli izropat vašega templja ali zmotiti vašega miru.
Nič nočemo od vas.
Zakaj ste potem tu?
Jaz sem razlog, oprostite.
O, seveda.
Podeželski sorodnik.
Rdečevratnež.
Pravzaprav, oprostite, mislim, da gre za bolj rjasto rdečo barvo.
Pravijo, da sem rdeč, a sam sebi se zdim kostanjev.
V sebi nosim veliko jeseni, veliko jesenskih barv.
Torej, veste...
Kakorkoli, upal sem, da bo med vami prostor zame. –Pridite sem.
To je torej Shangri–La. Mit je resničen.
Shangri–La? Mi ji ne rečemo tako.
Mi ji rečemo...
Kako flegmatično. Kaj pomeni? –"Ne vstopajte. Sovražimo vas."
Ta dolina je brezmadežna, dragocena. In taka bo tudi ostala.
Med nami ni prostora zate.
Ampak vi ste moja vrsta, moja družina. –Ne, mislim, da ne.
Zdi se mi, da ti ni bilo treba prepotovati pol sveta, da bi našel sebi enake.
Človek, morilec življenja, upanja, sanj.
Človek govori o čarobnosti sveta, a zanj je to nagrada,
nekaj, kar mora uveljaviti, kot dokaz njegove vrednosti.
Saj ima prav.
Skrivnosti, ki ste jih videli, so le naše.
Zunanji svet ne sme nikoli izvedeti resnice o naši sveti dolini.
Tega ne moremo dovoliti. –Ubila nas bo!
Ubila? Saj vendar nismo pošasti.
O, bog. Za drobcen trenutek sem pomislil, da nas boste morda...
Vrzite jih v jamo osamitve in bednega razočaranja, iz katere ni izhoda.
Oprostite, kaj? –Tam boste preostanek svojega življenja tuhtali o svojih grehih.
Ne morete nas zadržati tu. –To je barbarsko. –To je ohranitev.
Vi, pošasti!
To je grozno.
Ja. –V klubu bom spet tarča posmeha.
Ne morem verjeti. Poglej ga.
Poglej!
Njegove sanje so poteptane, ti pa govoriš le o sebi.
Kaj pa moje sanje? –Pripadati tistemu trapastemu klubu?
Tisti možje te ne marajo, ne spoštujejo te in ne verjamejo, v kar verjameš ti.
Zakaj bi potem rad bil eden od njih?
Ker...
Ker so rekli, da ne morem biti.
S Susan sta čisto ista, oba bi rada spadala na napačna mesta.
Ti ne moreš tega razumeti.
Veš kaj, Lionel?
Ves čas sem mislila, da ti je bolj mar za legende, ki jih loviš, kot pa za ljudi,
a sem se motila. G. Lionelu Frostu je mar le za eno legendo.
Za samoroga?
Čakaj, mene si mislila, ne?
Vedno si mislil le nase.
Pa si presenečen, da vedno končaš sam.
Napak si me ocenila. Boljši sem, kot misliš. –Dokaži.
Govoriš o dokazih, ponujaš pa le besede.
Kje je ta veliki mož, g. Lionel?
Kje je dokaz o njem? Kje je dokaz o tem, koliko velja?
Mislim, da je veliki g. Lionel Frost v resnici le mit.
Čas je, da poračunava, Susan.
Obljubil sem, da te bom odpeljal, kamor spadaš in jaz sem mož beseda.
Elder ima prav, ne spadaš sem.
Zdaj pa vstani, odhajamo.
Močno me stisni.
Si prepričan? Adelina gleda. –Kaj?
Ne, vrzi me iz brezna. –Kaj pa vem, mislim, da si malo pretežak.
Nesmisel. Kar najbolj se potrudi.
Težko je reči, kdo je kriv. Dajva še enkrat.
Adelina, vrzi kaj dol.
Vrv bi bila boljša. –Kaj pa vem. Še trije, pa lahko zgradiva klančino.
Kako to prija.
O, ne!
Lepo stanovanje.
Ljudje, ki jih ne želimo tukaj, odhajajo. Prisilite jih, naj ostanejo!
To si zavežita okrog pasu. Težak vzpon nas čaka. Hitro! –Mislim, da moj vozel ni...
Tu je konec tvoje poti, Frost.
Ne morem te pustiti naprej. Kar poglej se.
Z roko v roki z opicami in ženskami.
Nikoli ne boš eden od nas. –Pravilno. Nikoli ne bom.
Pravzaprav nočem biti. Premislil sem si. Razvil sem se.
Kaj? To je nesmiselno.
Seveda hočeš biti eden od nas. Mi smo veliki možje. Mi oblikujemo svet!
Smešno. Včasih sem to verjel.
Zdaj pa raje verjamem, da svet oblikuje nas.
To je bilo precej dobro, ne? Eden od vaju bi si moral zapisovati.
Oprostite. Si lahko sposodim vaš...
Vse bi zavrgel zaradi tega...
Tega stvora?
Ja. Ja, bi.
In naj vam povem, da ima ta stvor ime. –Susan.
Ta stvor je odvraten!
Ta stvor je bolj človeški, kot boš ti kdajkoli. Poleg tega je moj prijatelj,
kar je mnogo bolje, kot prijateljstvo s tebi podobnimi.
Če mu še vedno hočeš škodovati, boš moral prek mene.
In prek mene. –Ja in mene tudi.
Ti tega ne rečeš. –Ja, saj res.
Pojdite prek njiju.
Lahko obdržiš svoj manjkajoči člen in svoj izgubljeni svet.
Kar izvoli.
Nihče ne bo nikoli izvedel, kaj si tukaj našel.
In nihče se ne bo spomnil tvojega imena.
Moj gospod? –Red bo prevladal!
Civilizacija bo preživela!
Hudoben človek si.
Bežimo.
O, ti šment!
Ne, ne.
Zakaj vedno jaz izvisim?
Smo mrtvi? –Ne še.
Izgleda, da si le dočakal dan, Frost.
Zdaj je na vrsti taljenje.
Ni treba, da je tako, Stenk. Piggot–Dunceby je mrtev. –Zdaj ne gre več za plačilo.
Zdaj gre le za egoističen ponos.
Previdno, Stenk. Saj veš, kaj sledi ponosu.
Čakaj, to pa vem.
Torek?
Kaj?
Susan, skušaj doseči steno!
Ne morem se obdržati!
Ja.
O, ne!
Hotel sem se ti zahvaliti,
za to, kar si rekel. –Sploh ne omenjaj.
Prav.
Kaj pa zdaj?
Ne...
Ne vem.
No, jaz iščem novega služabnika.
Partnerja. –Partnerja.
Ti ne poznaš nikogar, kaj? –Lahko povprašam naokrog.
Morda tip iz vasi, tisti z jezikom, bi on bil dober?
Tebe, g. Link. Tebe mislim.
Mene?
O, moj bog! Potem pa ja. Ja! Seveda, poznam nekoga!
Poglejta!
Vaša Utopija je zanič!
Pridite, g. Link. –Ja, in k frizerju pojdite. –Dovolj.
In vaš naglas je čuden! –Boljši človek, g. Link. Bodi boljši človek.
Videl si svet. Zapomni si vsak trenutek, Susan.
In ti, Adelina? Kaj si ti videla?
Videla sem dokaz.
Velik človek si, g. Lionel.
A jaz si zaslužim večjega.
Čas je, da se podam na svojo pustolovščino.
Ne zate, ne za Aldousa, niti ne zate, Susan,
Ampak zame. Zbogom, gospoda.
Si se prej nagnil za poljub?
To sem že doživel. No, nisem, a lahko si zamislim, da bi bilo tudi zame tako.
To je to, g. Link!
Morska deklica s Fidžija.
Iz tega bom dobil ključni namig za največje odkritje tega stoletja.
Mislil sem, da sva Shangri–La že obdelala. –Ne. Atlantis. –Kaj ne poveš?
Pa povem. Prisežem. In ti veš, da sem... –Mož beseda, ja, razumem.
Ne trativa časa, prijatelj. Pustolovščina naju čaka.
O, fant! Imam čas spakirati kopalke? Ne?
KONEC
Režija
Scenarij
Prevod in priredba Lorelei